Johdannoksi
Tämä on arvostelu CMX-yhtyeen
solisti A.W. Yrjänän levystä Heliografi (Vallila Music House, 2024). Olen
kirjoittanut hänen lyriikastaan aiemmin blogissani. Tekstin kursivoidut kappaleet ovat CMX-materiaalia, ellei toisin mainita.
Heliografi on esoteerista
rokkia ja fuusiojazzia. Levyssä on välitön populaari taso, josta voi nauttia
luotaamatta sen okkultista syvävirtaa. Silti lyriikoiden haastavuus sai Soundin toimittajan Joni Klingin kaipaamaan lauluihin selitysteosta ja Kulttuuritoimituksen Ilkka Valpasvuon erehtymään jo arvostelunsa otsikossa
väittäessään, ettei levyn musiikissa ole mystiikkaa.
Levyn kannessa lienee kuvattuna
kosminen Atlantis obeliskeineen sekä kabbalistisen ja ylösalaisin kasvavan
elämänpuun juurakko taustanaan jumalallinen Sirius.
Arvosteluni on samalla kristinuskosta
ponnistava uskomusdialoginen peilaus – mahdollisuus etsiä kadonneita vai uhka
kadottaa lapsenusko putoamalla salatieteelliseen kaninkoloon?
Laulut
Melankolinen Olisipa tie aloittaa levyn samanlaisella slovarilla kuin Pedot -levyn (2005) Eteläisen tähtitaivaan kartoitus. Nöyrä synnintunnustus kävisi jo nimensä puolesta gospelista. Kertosäkeen johanneslaiseen sanastoon tosin tulee mukaan Baikonur ja Uusi ihmiskunta -kappaleista tutut tähtilaivat. Kuva sitoo muinaiset egyptiläiset aurinkolaivat modernien mystikkojen, kuten Emanuel Swedenborgin visioihin planetaarisesta kuhinasta. Johdantomainen hymni esittelee bändin sekä albumin lyyrisen minän. Laulun, pasuunan ja koskettimien kaihoon voi samaistua.
Ketjun päähenkilö on ilmeisesti uninäyn pitelijä. Kertosäkeen visio
huimaa: ihmiskunnan historia ja tulevaisuus alkumeristä ylös tähtiin! Antiikki
ja moderni, Thales ja Darwin, Nasa ja H.P. Blavatsky kohtaavat. Laulun
kosmologiassa antiikista periytyvä anima mundi ”maailmansielu” kohtaa psykologi
C.G. Jungin teorian arkkityypeistä. Ymmärrykseni käy vähiin. Silti laulu
välittää kauniisti ihmettelyn tunnon valtavan kaikkeuden keskellä.
Platoninen Varjoihmiset
kuulostaa ylimieliseltä, vaikka laulajan tulkitsisi henkioppaaksi. Rumpukomppi
jankkaa, eikä hilpeä kertosäe ihmisen leviämisestä(!) auta asiaa. Laulu on kuin
kehno versio Luotisuorasta. Kappaleen pelastaa C-osan matka
”luovuttaneiden omiin juhliin”. Tuolta löytää itsensä ja kirkkonsa. Kuulemme
jopa juhlien kellonsoiton korvissamme, joten kiinni jäimme!
Juuret rikkoo levyn tunnelman tempaamalla mielenmaiseman myönteisyyden mättäille. Voimaannuttava rakkauslaulu tuo mieleen vaikkapa Juha Tapion Kaksi puuta. Lyriikoissa rakkaus ja hengellisyys yhdistyvät vahvan luontevasti:
”Muista, kuinka rakensimme hyväilyistä kirkon
runon tornit korkeuksiin sylityksin nostimme
viileässä holvistossa kumarsimme hiljaa
meitä suuremmalle, joka hiljaa meissä yhä on
Muista, kuinka tanssi kiihtyi palavaksi aivan
lempi vaihtui rukoukseksi, huulet viiniin suli niin
hei, nyt kaksitoista valokehää lepää yllä maan
sylissänsä väsyneitä uneen tuudittaa.”
Uuden testamentin sana rakkaudelle on agape, palveleva rakkaus. Silti myös kuva Jumalasta sulhasena ja Israelista / seurakunnasta morsiamena toistuu. Ilmestyskirjan ”nainen, jolla oli pukunaan aurinko, kuu jalkojen alla ja pään päällä seppeleenä kaksitoista tähteä” yhdistää kristillisen morsiusmystiikan Yrjänän sanoituksiin, mutta esoteerisuudessa tähtien jumalallisuus kaikuu sielussa. Mystisyydestään huolimatta laulu on levyn helpoin.
Viisasten kivi on levyn kaunein kappale, kuin säihkyvä jalokivi. Bändi löytää hienon yhteisvireen, joka kasvaa koskettimien ja kertosäkeen myötä kuohuvaksi koskeksi. Valpasvuo on väärässä, modulaatio toimii erinomaisesti muodon ja sanoman yhteen sitoen.
Laulun teemana on Sanansaattaja -kappaleen tavoin liki dogmaattisuuteen yltyvä dogmeihin jämähtämisen kielto. Tunnistan vanhurskauden janon, mutta tasapainotan Augustinuksella, jotta peilistä ei tuijottaisi kiusaajien kiusaaja: vain löydetty etsii. Laulussa on kyse hermeettisestä ja alkemistisesta pyhittymisestä. Maininta korkeimmasta myrskystä viittaa Sokrateen kuolemanmyrkkyyn, mikä paransi hänet elämästä. Ilmaus viittaa myös filosofi Jacques Derridan apofaattiseen kielioppiin: sanat dekonstruoituvat eli kuolevat kykenemättömyydessään toiseuden kohtaamiseen, rakastamiseen. Viisasten kivi on symboli sanoinkuvaamattomasta, jumalasta, pelastuksesta.
Isabel, Isabel -kappaleen kertovat säkeistöt kuulostavat lässähtäviltä.
B-luokan mysteerielokuvan trailerin mieleen tuova laulu ei erotu edukseen. Googletus
paljastaa: laulun päähenkilö on teosofian äiti, H.P. Blavatsky. Tästä avautuu
jännä tehokeino: kertosäkeessä laulaja on Yrjänä/Blavatsky ja kuulija Isabel, mystikon
opetuslapsi. Mestarirakentaja -kappaleesta tuttu näkijöiden ketju on
esoteerinen versio piispojen virkaan vihkimysten ketjusta apostoleista
nykyaikaan. Tietoisuuden evoluutio vie kohti korkeinta todellisuutta.
Rokkaava Tuonen tyttö hakee
juhannusheilaa Tinderin sijaan manalasta. Astraaliromantiikka on niin kumma
aihe, että piti etsiä verrokkeja: Ojai ja Manisola, ehkä Leevi
& the Leavingisin Nainen toiselta planeetalta tai Robbie Williamsin Angels.
Laulu henkii kalevalaista uuspakanuutta. Musiikillisesti veisu kutkuttelee
mukavasti, taas luotetaan kertosäkeen voimaan, jopa pre-choruksen avulla, mutta
kuuntelija jää saatillaan suudelmitta.
Korvaamaton on jokseenkin tylsä elegia, köyhempi versio Seitsentahokkaasta.
Jumal’ahjo on leppoinen lapsuuskuvaus, vaikka ufot pörräävät pirtin
yllä ja kuudes aisti näkee kuolleita. Laulun dramaattinen jännite idyllisen ja
paranormaalin välillä ei toimi. Vastaan nousee aatteellinen torjunta, ei niinkään
skeptismi yliluonnollisia ilmiöitä kohtaan, vaan kummitusnäkyjen ja ruumiista
irtaantumisien merkitysten kyseenalaistaminen.
Levyn päättävä nimikkoraita Heliografi
viitannee uusplatoniseen versioon vuorisaarnan maailman valosta: enää en elä
minä, vaan valo elää minussa. Bändi onnistuu sulkemaan ympyrän sekä luomaan kauniin
mietiskelevän ja etsivän tunnelman. Levyn lyyrinen minä paljastuu Mika Waltarin
tyyliin ylhäsyntyiseksi. Anna Notaras on poissa, Konstantinopoli kaatunut.
Perimmäisyyden tavoitteluun katoavaisuuden äärellä samaistuu, vaikka viimeinen
sana jää sanattomuudelle, negatiiviselle teologialle sekä okkultisti Aleister
Crowleyn henkisen kasvun tahdon laille.
Lopuksi
Levykokonaisuuden voi todeta
hyväksi: muutamaa heikko veto, tasaisen ammattimaista soittoa, vahvuutena
meditatiivinen tunnelma sekä ihmeellisyyksiin yltyvä Viisasten kivi.
Sanoman puolesta tämä on
eksytystä. Levyn aatemaailmassa on välittäjä, elämänpuun symboli, joka yhdistää
aistimaailman ja yliaistillisen todellisuuden. Kosmoksen jumalallinen valo vain
on jo ihmisen monadissa. Kristusta on vanhastaan kutsuttu viisauden kiveksi. Yleiseen
ilmoitukseen voikin todeta kuuluvan hyvää ja tervettä hengellisyyttä, kaipuuta
kohti Kristusta. Silti voi sanoa, että levyltä puuttuu maailmankaikkeuden
ulkopuolinen välittäjä, Logos ja pelastuksen aurinko, Jeesus.
Kyse on hulluuden
omimisesta. Esoteerinen hulluus on nojaamista näkymättömään henkimaailmaan,
kristillinen usko ristin hulluutta. Siinä järki ei löydä Keteriä, kunnian
kruunua yläpuoleltaan, vaan lihaksi tulleen Jumalan alapuoleltaan, lähimmäisensä
jaloista.